Stáhněte
si PDF Akademického bulletinu
(PDF, 2.0 MB)

Úvodní
stránka Mapa
serveru Napište
nám

| Přihlásit
se

Oficiální časopis Akademie věd ČR

English

o AB

redakce

pro autory

odkazy

archiv

1998

1999

2000

2001

2002

2003

2004

2005

2006

2007

2008

leden

únor

březen

duben

květen

červen

červ-srp

září

říjen

listopad

prosinec

Mimoradne_cislo

2009

leden

únor

březen

duben

květen

červen

červ-srp

září

říjen

listopad

prosinec

2010

leden

únor

březen

duben

květen

červen

červ-srp

září

říjen

listopad

prosinec

2011

leden

únor

březen

duben

květen

červen

červ-srp

září

říjen

listopad

prosinec

2012

leden

únor

březen

duben

květen

červen

červ-srp

září

říjen

listopad

prosinec

2013

leden

únor

březen

duben

květen

červen

červ-srp

září

říjen

listopad

Obálka

Spolupráce s
Pardubickým krajem

Malá slavnost
vily Lanna

K výročí
Cyrila a Metoděje

Úvodník

Academia
publica

Událost

Připomenutí
jubilea Otto Wichterla

Odhalení
busty na VŠCHT

Téma měsíce

Dvacet let
obnovených slavistických studií

Zahraniční styky

Vědecká
spolupráce s Tureckem

Věda a výzkum

Etnologický
ústav a zahraniční Češi

Evropský
kongres neurovědních společností

Základní
výzkum a jeho aplikace v praxi

Konference
CESTC

Na téma sluneční
aktivita

Výročí

CM
863

Obhajoby DSc.

Mechanismy
biosyntézy

Informace z 9. zasedání
Akademické rady AV ČR

Nový předseda Rady
vědeckých společností

Ocenění

Ceny Akademie
věd ČR 2013

Ceny předsedy
AV ČR za popularizaci vědy

Státní
ceny

Stipendia
UniCredit Bank

Z Bruselu

Human
Frontier Science Program

Popularizace

Na řadě je
Mars

Nové knihy

Příloha

60 let Ústavu
organické chemie a biochemie

Z monitoringu tisku

Stanovisko předsedy AV ČR prof. Jiřího Drahoše k rozhovoru
premiéra v demisi Jiřího Rusnoka pro Hospodářské noviny

Komentář prof. Janouška k premiérovi z Práva (4. října)

Vědce rozčílily Rusnokovy výroky: Opakuje nesmysly průmyslníků

Rusnok: Vědci mrhají penězi. Výsledky Akademie věd jsou žalostné,
vůbec nepřináší zisk

Diskuse o hodnocení a financování VaV – bloq
Daniela Münicha z CERGE-EI

Věda a vzdělávání na

Rekordní kontrakt české vědy: ELI kupuje laser od amerického
Livermoru

„Hledá se supervědec!“ Startuje mediální kampaň na výzkumná
centra.

Věda
na rozhlasových vlnách
Ze světa vědy na Vltavě

Leonardo – věda a
technika

Knihy

Knihy
připravené redakcí Akademického bulletinu

Vychází jako separátní příloha Akademického bulletinu
9/2013
LANNOVA
VILA V PRAZE

Nové, doplněné vydání knihy
SKRYTÁ POSELSTVÍ
VĚDY

SAYING
IT ...ON PAPER

Archiv

Archiv

Akademický
bulletin 1990–1998

Fotogalerie

TVT
2013 aneb Fascinace světem

Archeologická
základna v Mikulčicích

Malá
slavnost vily Lanna

CzechGlobe
otevřelo nejvyšší atmosférickou stanici

XIX.
valné shromáždění Učené společnosti

Výbuch
plynu těžce postihl budovu AV ČR

XLII.
zasedání Akademického sněmu

Valné
shromáždění EUSJA v Praze

Archiv

Ohlasy

Poděkování

Doc.
RNDr. Soňa Štrbáňová, CSc.
Kabinet dějin vědy
Ústav pro soudobé dějiny AV
ČR

Reakce
na příspěvek o Indické vědě a výzkumu (AB 2/2012)

prof.
Josef Kolmaš

(autor působil 44 let v Orientálním ústavu, osm let jako jeho
ředitel)

O
spojení vědy a podnikání aneb prodejnost vědy

Patrik
Čermák,

student Fakulty chemicko-technologické Univerzity Pardubice,

absolvent Intel ISEF 2010

Archiv

NEWSLETTER

Máte-li zájem o zasílání zpravodaje AB, napište nám svou e-mailovou adresu:

Subscribe to newsletter

RSS

Přihlaste se k
odběru novinek

Abicko
>  2013 >  listopad >  Příloha

60 let Ústavu organické chemie a biochemie

Ústav organické chemie a biochemie AV ČR, v. v. i., se sídlem na
Flemingově náměstí v Praze 6-Dejvicích je největším chemickým ústavem Akademie
věd. Zabývá se základním výzkumem v oblastech organické chemie, biochemie a
příbuzných disciplínách, převážně v hraničních oblastech chemie s medicínou a
biologií (medicinální chemie, racionální kontrola hmyzích škůdců v zemědělství a
ochraně přírody).

Kořeny tohoto akademického pracoviště lze hledat již před vznikem
Československé akademie věd – tedy v období okupace Československa za 2. světové
války.  Tehdy se okolo prof. Františka Šorma formovala skupina mladých
chemiků a nadšenců, kteří kvůli uzavření českých vysokých škol neměli šanci na
regulérní vzdělání v chemii. Po skončení války vznikl na Vysoké škole
chemicko-technologického inženýrství (VŠCHTI, tehdy součást Českého vysokého
učení technického v Praze) pod vedením F. Šorma Ústav technologie lučebnin
organických a výbušných (později Ústav technologie látek organických a nakonec
Ústav organické technologie), který se stal jádrem Ústředního ústavu chemického.
Ústřední ústav chemický vznikl jako jeden ze sedmi ústavů základního výzkumu při
Ústředí vědeckého výzkumu v roce 1950. Po rozhodnutí o založení ČSAV byl do této
instituce včleněn jako Ústav organické chemie ČSAV k 1. lednu 1953; ředitelem se
opět stal prof. Šorm. Již Ústřední ústav chemický sídlil na Praze 6 v komplexu
vybudovaném původně pro potřeby Výzkumných ústavů zemědělských, tehdy v ulici Na
Cvičišti.

Foto: Jiří Plechatý, Archiv MÚA AV
ČR
V roce 2013 si připomínáme nejen 60. výročí založení Ústavu
organické chemie a biochemie AV ČR, ale rovněž 100 let od narození vynikajícího
českého chemika a spoluzakladatele Československé akademie věd prof. Františka
Šorma (1913 –1980). První ředitel ÚOCHB je příkladem mimořádně vzácné osobnosti,
která dokázala spojit vědeckou akribii a skvělé organizační schopnosti. Bez
nadsázky byl nejvýznamnějším manažerem české vědy v období 1948–1989. Před
významný úkol – vybudovat jeden ze sedmi ústavů základního výzkumu při Ústředí
vědeckého výzkumu – byl postaven v roce 1950. Přes nelehkou výchozí pozici se mu
podařilo v krátké době vystavět pracoviště mezinárodní úrovně, jež se stalo
jednou z os nově vznikající ČSAV. V jejím budování se angažoval například jako
člen užšího předsednictva vládní komise pro vytvoření Akademie věd a po jejím
ustavení se zařadil nejen mezi první řádné členy jmenované tehdejším prezidentem
republiky, ale stal se především hlavním vědeckým sekretářem ČSAV. Vzhledem k
limitované aktivitě tehdejšího prezidenta ČSAV Zdeňka Nejedlého a malé ochotě
Nejedlého prvního zástupce fyziologa Viléma Laufbergera zabývat se organizační a
úřední činností, hrál prof. Šorm v počátcích Akademie věd ještě výraznější roli,
než by odpovídalo funkci hlavního sekretáře, což ovšem nebylo příliš po chuti
některým jeho oponentům. Prof. Šorm si však vždy dokázal svou pozici obhájit. I
přes osobní nechuť Zdeňka Nejedlého, který oproti němu preferoval především
Jaroslava Kožešníka, se při reorganizaci vedení ČSAV stal náměstkem předsedy
ČSAV a fakticky do značné míry plnil povinnosti jejího předsedy. Stál například
také za reorganizací struktury ČSAV na začátku šedesátých let, která přinesla
alespoň částečné zpružnění této vrcholné organizace základního výzkumu v
Československu. Když v roce 1962 Zdeněk Nejedlý zemřel, stal se František Šorm
jeho nástupcem, a dosáhl tak absolutního vrcholu kariéry. Období, kdy stál v
čele ČSAV, je často vnímáno jako zlatá léta české vědy. (Podrobněji AB 3/2013.)

K hlavním úspěchům počátečního období patřilo vypracování zkrácené metody
pro syntézu antibiotika chloramfenikolu, metody pro výrobu hormonu progesteronu
z odpadních produktů výroby steroidních hormonů, dovedené do poloprovozu, a
metod pro přípravu polymerů a monomerů silikonů.
K 1. lednu 1955 se ústav
přejmenoval na Chemický ústav ČSAV, což mělo odvrátit kritiku, že se věnuje
jiným tématům, než odpovídá jeho názvu, a změnila se i jeho celková struktura.
Fungovalo zde pět oddělení (přirozených látek; organické syntézy; technologie;
fyzikální chemie a biochemie) a dvě samo-statné laboratoře – vysokomolekulárních
látek a farmakologická, z nichž později vznikly samostatné ústavy ČSAV.
Samostatným pracovištěm se měla stát i Ústřední analytická
laboratoř.
Chemický ústav ČSAV se na sklonku padesátých let věnoval chemii
přírodních látek, terpenoidů, steroidů, antibiotik, přirozených léčiv, bílkovin
a polypeptidů. Nejpronikavějších výsledků dosahovaly výzkumy v oblasti
terpenoidů, objev velkého počtu sloučenin nového typu a vyřešení jejich
struktury, s čímž například souvisel již starší objev středních uhlíkatých kruhů
jako základního kamene řady terpenických sloučenin nebo objev tzv. spiranového
seskupení v přírodě. Důležitými výsledky se mohl pochlubit i výzkum některých
osvědčených léčivých rostlin, zejména heřmánku, díky němuž se v některých
případech podařilo odhalit vlastní aktivní principy a příslušné poznatky
uvést až do fáze praktické aplikace. V závěru padesátých let se v ústavu ještě
syntetizoval analog vasopressinu se silným vasopresorickým a antidiuretickým
účinkem, který vedl k vývoji významného léčiva Adiuretin.

Foto: Vlasta Mádlová, MÚA AV ČR

Od 1. ledna 1960 se Chemický ústav rozdělil na Ústav organické chemie a
biochemie ČSAV (ÚOCHB) a na Ústav teoretických základů chemické techniky ČSAV v
čele s Vladimírem Bažantem, jenž se soustředil na problematiku technologie.
Pozici ÚOCHB v kontextu české vědy a ČSAV ovlivnila skutečnost, že se roku 1962
stal prof. František Šorm předsedou Akademie. Nadále však vykonával funkci
ředitele. Ústav se úspěšně rozvíjel a jeho respektovanou pozici v systému
světové vědy ilustroval ohlas Mezinárodního sympozia o chemii přírodních látek,
které se v Praze konalo v roce 1962.
V šedesátých letech získávalo na
významu bádání o problematice bílkovin (mj. analýza struktury trypsinu a
chymotrypsinu) a nukleových kyselin, v níž pracoviště zaznamenalo vynikající
výsledky. Pozornost se i nadále soustředila na problematiku rakoviny, především
z biochemického hlediska. Ústav se zaměřoval na hledání kancerostatik v řadě
pyrimidinových analog. V průběhu šedesátých let byly vyvinuty i vysoce účinné
insekticidy. Tehdy rovněž započala velkolepá cesta k vývoji insekticidů na
principu juvenilních hormonů, s nimiž ústav sklízel úspěchy především v
následujícím desetiletí.

Ze
vzpomínání Antonína Holého na život v ÚOCHB

www.praguebusinessphotographer.com

O
sektoru přírodních látek z nejstarších dob vím bohužel jen
málo, protože jsem se tehdy věnoval výhradně syntéze a o ostatním jsem jako
hlupák nechtěl slyšet, ještě tak o peptidech. Tehdy se toto oddělení zabývalo
převážně izolací a stanovením struktury látek ze silic, získávaných sběrem a
extrakcí z rostlin, které se v sezoně, ve „spanilých jízdách“ pracovníků
oddělení, sbíraly a po vysušení extrahovaly ve velkých množstvích v poloprovozu.
Jezdilo se také na houby, a nemýlím-li se, jedny z prvních světoznámých
prací ústavu se týkaly izolace azulenových látek z hub. Ing. Juraj Harmatha
v tomto směru ostatně úspěšně pokračoval s jinými látkami. Podle dr. Jiřího
Guta byla historicky první spanilou jízdou cesta za puškvorcem, kterou ve
své „bejbině“ řídil profesor František Šorm a účastnili se jí kromě velitele
výpravy dr. Zora Šormová, prof. Vlastimil Herout a zmíněný dr. Jiří Gut.

Foto: Archiv ÚOCHB AV ČR

Pro ústav měl
od začátku velký význam poloprovoz, který nám záviděly mnohé
zahraniční instituce. Jeho založení bylo geniálním tahem. Poloprovoz se tehdy
nacházel v místech, kudy se k nám zkracovala cesta od vysokoškolské budovy
chemie A. Tomu místu se říkalo „pampy“ – byla to louka zarostlá vysokým
plevelem, ve kterém se často úplně ztrácelo přízemní oplocené stavení, v němž
byl náš slavný poloprovoz a rizikové laboratoře, tzn. hydrogenace a všechno, co
mohlo způsobit nějaký malér, oheň, zápach apod. Kromě toho v něm, myslím,
sídlila i část pracovníků chemické technologie. Poloprovoz tehdy kromě již
zmíněných extrakcí velkého množství rostlinného materiálu dělal základní syntézy
spousty látek, které se v současnosti běžně kupují, dělal regenerace
rozpouštědel a daleko víc opravdové organické syntézy, připravoval nedostupné
meziprodukty syntéz, látky k předklinickým zkouškám atd. U těchto reakcí, jež
nebyly ve velkém měřítku vyzkoušeny, jsme samozřejmě stáli sami a dostali
pocítit rozdíl mezi laboratorním stolem a reaktorem na sto litrů. Bývala tam
krásná chemie, pracovalo se ve velkém s kapalným amoniakem, dělala se kvanta
orthomravenčanu s kovovým sodíkem, velké grignardy se spoustou éteru atd. Byla
to doba, kdy se vypracovával chloramfenikol a cykloserin, což byly typicky
syntetické záležitosti, dělaly se peptidy ve větším, adiuretin, chráněné
aminokyseliny – doba, kdy se řada syntetických prací zcela samozřejmě převáděla
do poloprovozního měřítka. Někdy v letech 1965–1967 jsem zde poprvé provedl
velmi choulostivou syntézu N-formylbiuretu pro klinické použití v dětské
leukémii. Ještě někdy v roce 1987 jsme s panem Koubou připravili kilo mého
prvního preparátu pro klinické zkoušky. Tohle poznání skutečné poloprovozní
chemie nám dost pomáhalo např. při psaní patentů. Škoda, že už se k němu mladí
kolegové tak málo dostávají. Je vždycky dobře zůstat v chemii u reality a
uvědomit si, že co jde v malém, nelze už třeba jen v desetinásobném měřítku –
často ne zcela z banálních příčin – zvládnout.

Foto: Jiří Plechatý, Archiv MÚA AV ČR

Jak v ústavu začalo studium antimetabolitů, vím z doslechu. Jde
o typický přístup prof. Šorma i tehdejší dobu. Nebylo totiž vůbec jasné, zda a
jakou budoucnost bude tato oblast mít. Už na začátku historie ústavu odhadl
prof. Šorm racionální možnosti pro terapii rakoviny a leukémie a úlohu možného
ovlivnění metabolismu buňky – antimetabolity se začalo říkat až později. A do
vínku dal této linii spojení biochemie a organiky. Málokde měl název ústavu
takové opodstatnění jako v tomto oboru. Prof. Šorm začal tím, že vybrané
pracovníky poslal do světa na vyučenou: prof. Jana Škodu k Charlesi
Heidelbergovi do Yale, dr. Jiřího Smrta k lordu Alexandru Toddovi do Cambridge
(tehdy zde byl jako postdok pozdější nositel Nobelovy ceny za genetický kód
prof. Rakesh Khorana), dr. Jiřího Beránka k J. J. Foxovi na Sloan-Kettering do
New Yorku. Když se obyčejně po půl roce vrátili, skončili s původní
problematikou (např. dr. Smrt s dr. Beránkem cykloserin) a měli začít s novým
tématem. Já jsem v roce 1965 jel do Göttingenu na zkušenou k prof. Franz-Josefu
Cramerovi na pouhé tři měsíce, a přesto jsem zde sepsal tři nebo čtyři
publikace. Musela se dělat heterocyklická chemie (dr. Jiří Gut), cukry (dr.
Juraj Farkaš), analogy nukleosidů (dr. Jiří Beránek), metodika syntézy
oligonukleotidů (dr. Jiří Smrt) i odpovídající biochemické protiváhy,
inkorporace analogů a syntéza nukleových kyselin (prof. Jan Škoda, dr. Dezider
Grünberger), proteosyntéza (prof. Ivan Rychlík), leukemické modely (dr. Jan
Veselý) i klinická koncovka (dr. Vilém Hess). Lepší schéma bych nedovedl
navrhnout. Právě spojení syntézy a biochemie jsme dodržovali skoro jako jediní
na světě a svět nám je doopravdy záviděl. Způsob provozování vědy na
univerzitách takovou koncentraci nedovoluje a pro tyto úkoly byla koncentrace
opravdu nutná. Tehdy se obdobným studiem zabývalo ve světě jen málo pracovišť a
pražská chemie nukleových kyselin mezi ně patřila.

Byla to velká doba 6-azauridinu, který se již vyráběl
fermentačně, myslím ve Slovenské Ľupče. Když jsem se dostal k chemii nukleových
kyselin, byl pro nás vlastně jediným dostupným nukleosidem, který jsme měli k
dispozici snad jako jediní na světě skutečně v kilogramových množstvích. Učili
jsme se na něm chemii nukleosidů, která teprve začínala. Proto také většina
prací v chemii azapyrimidinů pochází z našeho ústavu. Původní myšlenka náhrady
uracilu 6-azauracilem pochází od prof. Šorma, transformaci na 6-azauridin
fermentačně uskutečnili prof. Škoda s Hessem a chemici v čele s dr. Gutem pak
určili strukturu (N1-isomer) a stále tuto chemii rozvíjeli. V této souvislosti
nelze opomenout jména dr. Jiřího Plimla, dr. Miroslava Prystaše a dr. Aloise
Pískaly. Jsem přesvědčen, že 6-azauridin i 6-azacytidin by v rukou finančně
silného i politicky vlivného podniku určitě dosáhly širokého uplatnění jako
kancerostatika. V USA se nakonec na nějakou dobu prosadil jenom
6-azauridintriacetát jako antipsoriatikum, ale posléze ho stáhli. Kolem dalších
látek této skupiny, např. 6-azacytidinu, který rovněž prokázal významné
biologické účinky, ale nikdy se prakticky nerozvíjel, se odehrály komplikované
problémy: společně s dr. Jiřím Beránkem, a myslím dr. Jiřím Žemličkou, se na
přípravě této látky završené patentem podílel ruský stážista dr. V. Černěckij z
Kyjeva. Naneštěstí byl v dobré vůli rovněž uveden jako spoluautor vynálezu. Když
se později uvažovalo o možném vývoji této látky, začal na ni uplatňovat autorská
práva. Ačkoli se práce samozřejmě realizovala u nás a sovětské pracoviště tedy
nemohlo mít žádný právní nárok na spoluúčast, byla záležitost, pokud vím, na
zákrok našich vyšších míst, před řešením u mezinárodního patentového dvora
stažena, protože nebylo přece myslitelné, aby se dva socialistické státy
navzájem soudily u mezinárodního tribunálu.

Prof. Šorm chodil do laboratoří nejméně jednou týdně, někdy
přišel dokonce i s vedoucím oddělení, jednal ovšem zásadně s vedoucím
laboratoře. U nás hovořil výhradně s dr. Zdeňkem Arnoldem, který ho o mé práci
podrobně informoval, ale nedal najevo, že by měl o mé existenci povědomí, i když
celou dobu o mně dobře věděl. Až po obhájení aspirantury, když jsem měl trošku
jiné postavení a pracoval v chemii nukleových kyselin, začal prof. Šorm chodit
za mnou osobně. Když ho věc zajímala a měl čas, přišel i několikrát za den.
Nedalo se mu opakovat nic, co už bylo řečeno, protože si velmi dobře pamatoval a
okamžitě by mě upozornil, že už to slyšel. Pokládám ho za svého učitele. Ne snad
proto, že by nám předkládal své pojetí problému, ale pouze poznámkami mne vedl k
tomu, co jsem mu referoval, nadhozením něčeho, co by se mělo dělat, nač se
zaměřit. Když jsme prof. Šorma někde zahlédli, ať aspiranti nebo sektoráři,
všichni jsme mu co nejrychleji mizeli z dohledu na místa, kde jsme měli být.
Pokud měl někdo smůlu, že v laboratoři nebyl, když profesor přišel a ptal se na
práci, nebo dokonce přímo po něm – to bylo opravdu neštěstí. Každý měl být v
laboratoři a v mnoha z nás to zůstalo. Jedině experiment platil. O diskusích
netřeba hovořit. Rozhodně se nekonaly žádné „pracovní semináře“, pro které se
teď tolik horuje. Drahý a vzácný pracovní čas musí být využit. Podle prof. Šorma
a obecně přijaté doktríny zásadně neměl nikdo přes den co hledat v knihovně
kromě těch, kteří pracovali s abstrakty nebo hledali naprosto konkrétní věc v
příslušném časopise, kterou okamžitě potřebovali kvůli experimentu. Do knihovny
se mohlo jít na minimálně nezbytnou dobu – najít v abstraktech konkrétní údaj,
nejvýše tedy bod tání nebo varu – na čtení vědecké literatury a přemýšlení o
práci je čas doma. Vzhledem k tomu, co všechno jsme si tehdy alespoň my „na
syntéze“ museli připravovat sami, protože se nedalo nic koupit, jsme přesto času
mezi pokusy strávili v knihovně dost.

Foto: Jiří Plechatý, Archiv MÚA AV ČR

Pracovní doba v ústavu začínala ve čtvrt na
osm a bylo zvykem se dostavit do půl osmé. Dvakrát do roka, na jaře a na podzim,
si nás prof. Šorm svolal do zasedačky a vyčinil nám, že se nedodržuje pracovní
doba. Protože jsme to pokládali za nespravedlivé, vždyť jsme včas chodili!,
žádali jsme objektivizaci. Té se nám dostalo v podobě píchaček. Po nějaké době
neznámý hrdina v nestřeženém okamžiku nalil do jejich útrob epoxydovou
pryskyřici, která skutečně dokonale zpolymerovala. Myslím, že tento exponát bude
ještě někde k vidění. Pak byly po nějakou dobu v provozu desky s barevnými
(modrými a červenými) čísly na přehazování, ale i tento vynález posléze zmizel.
Síla těch, které v našem ústavu dodržování pracovní doby niterně uráží, je
zřejmě velká za všech režimů.
Prof. Mathias Sprinzl vyprávěl, jak jednou se
spolubydlícím dr. Jurajem Harmathou rozvážně kráčeli „o něco později“ k ústavu,
když z dálky spatřili vycházet a mířit proti nim prof. Šorma. Ve snaze nic
neriskovat vpadli do nejbližšího domu a zabouchli za sebou dveře. Když se
otočili, stál před nimi velký šéf prof. Jiří Sicher, který učinil totéž o zlomek
času před nimi a konstatoval: „sichr je sichr, pánové…“

Foto: Archiv ÚOCHB AV ČR

V roce 1959 vypukl ve frontálním křídle přízemí staré budovy, kde se
nacházela organická technologie, veliký požár. Naštěstí se
nikomu nic nestalo a nenastal žádný výbuch, jenom se musely strhnout příčky.
Rekonstrukce byla rozsáhlá. Technologové se potom do nových prostor přestěhovali
jen nakrátko. Bylo to v době, kdy končila výstavba areálu v Suchdole a ÚTZCHT se
přestěhoval.
Požár chemického pracoviště je vždy hrozná událost. Za mého
působení jsem zažil pět velkých požárů ve staré budově a několik menších havárií
(výbuchů), které byly zlikvidovány vlastními prostředky. Viděl jsem také jeden
na TH v Darmstadtu. Myslím, že mi to stačilo.

Foto: Jiří Plechatý, Archiv MÚA AV ČR

V laboratoři se vyráběla řada věcí, které se nyní kupují
hotové. Oddělení mělo krásný lis na sodíkový drát, hezké zařízení,
které by se hodilo do průmyslového muzea. Lithium jsme vyklepávali na tenké
plíšky kladívkem na dlaždičkách, hořčík pro grignarda nám soustružili do špon v
dílnách z tyčí, pak se musel pořádně odmastit. Hodně se redukovalo sodíkovým
amalgamem a v laboratořích bylo dost rtuti. Museli jsme být schopni rozlitou
rtuť zlikvidovat zinkovým prachem nebo vlhkým filtračním papírem.
Ve velké
laboratoři, kde jsme s dr. Jiřím Smrtem pracovali já, dr. Jiří Žemlička, dr.
Stanislav Chládek a dvě laborantky, Běla Nováková a Jana Hlaváčková, dohromady
tedy šest lidí, kdo přišel ráno do práce první, zapojil destilační přístroj na
vodu, který běžel automaticky po celý den. Destilovaná voda byla základní věc,
protože jsme hodně chromatografovali na kolonách modifikované celulózy a dvacet
třicet litrů pro šest lidí denně nebylo nijak moc. Centrální destilace se
zavedla až později, obhospodařovali ji biochemici, tuším Jiřinka Černá, a
nacházela se v místnosti proti izotopům vedle chladnice. Na deionizaci, pokud
existovala, jsme se nespoléhali, myslím ale, že také byla zavedena až mnohem
později. Ač jsme pracovali na chemii nukleových kyselin, výchozí materiály
nebyly dostupné a vše jsme si museli připravit. Zásobu ribonukleové kyseliny
jsme získali patrně z Rybitví nebo z VÚOS, kde jim zbývala jako odpad při
zpracování kvasnic, a tu jsme chemicky hydrolyzovali kyselinou chloristou.
Přitom se zničily purinové a zůstaly jenom pyrimidinové nukleotidy. Hydrolyzát
se po odstranění většiny kyseliny chloristé neutralizací hydroxidem draselným na
anexu chromatografoval a cytidylová a uridylová kyselina se rozdělily a
izolovaly, uridylová jako barnatá sůl. To byly naše základní výchozí materiály.
Ionexová kolona měla asi tři litry a běžela vlastně pořád. Tato cesta přípravy
byla jedním z důvodů, proč jsme při syntéze oligonukleotidů volili „českou“
strategii („z 5'-konce“). Chemická syntéza nukleosidů už tehdy možná byla, ale
my neměli dost D-ribózy. Situace se změnila, když v brněnské Lachemě začali
kolem roku 1966 dělat hydrolýzu ribonukleové kyseliny vodným pyridinem za tlaku,
kterou se získávaly nukleosidy, jež jsme tehdy kupovali za rozumnou cenu. Pak
jsme si začali troufat na trochu větší úkoly.

Foto: Jiří Plechatý, Archiv MÚA AV ČR

Svou kariéru v oblasti nukleových kyselin jsem začínal s úkolem hydrolyzovat
ribonukleovou kyselinu pankreatickou ribonukleázou, dělit dinukleotidy a ty
použít jako stavební kameny pro syntézy delších jednotek. To mě přivedlo k zájmu
o enzymy, o resistenci vůči enzymům a nakonec určilo celou mou budoucí vědeckou
dráhu. Ovšem enzymové reakce tehdy organičtí chemici neuznávali a nebylo ani
snadné v našem Collection publikovat práce o racionální chemicko-enzymatické
syntéze, kterou jsem tehdy rozvíjel. Mně se ovšem podařilo právě pomocí takové
kombinace s použitím různých enzymů udělat mnohé triplety, které bychom chemicky
nedokázali, rozhodně ne tak rychle, čistě a v tak malém měřítku.
V současnosti prakticky zanikla práce se
sklem, která byla samozřejmostí. Každá laboratoř měla svítiplyn a
sklářský kahan. Na univerzitě jsme měli dva semestry kurzu práce se sklem hned v
prvním ročníku a bylo normální, že jsme si uměli vyfoukat límcovku, nemluvě o
baloncích libovolné velikosti. Vakuová destilace znamenala samozřejmě umění
vytáhnout dokonalou a nelámavou vakuovou kapiláru, která směla do éteru pouštět
jen několik bublinek, když se do ní fouklo. Toto umění přestalo vyvolávat obdiv
(nebo zlost), když se běžnou součástí laboratoří stala magnetická míchadla s
vyhříváním a destilace se začaly provádět na nich. Kapiláry pro nanášení na
chromatografii jsme vytahovali ze zkumavek tak, že se zkumavka na kahanu u dveří
roztavila do žluta a pak se popadla a pět šest metrů se s ní utíkalo po chodbě.
Vyrobených kapilár jsme si vážili a nepoužívali je zbytečně dlouhé.

V ústavu jsme měli odjakživa výborné skláře, kteří dokázali kouzla a také
ušetřili spoustu peněz správkami potlučeného nádobí. Pamatuji, že nám
zabrušovali kohouty u děliček, pokud ne zcela těsnily. Foukali složitá zařízení,
např. beznosičovou elektroforézu a jiné kousky. Ještě dnes se chlubím vynikající
konstrukcí vysokovakuových odparek, kde je precizní sklářská práce základem
úspěchu. Precizní byla ovšem i práce ústavních
dílen, mechanické, klempířské, elektronické a lakýrnické, které byly
útulkem opravdových českých všeumělů a měly nejen opravárenskou funkci. Vyráběly
se v nich jednodušší zařízení, klece na elektroforézy, pouzdra na termosky,
držáky na skleněné chromatografické destičky, ale i stolní inkubátory, řezačky
na chromatografické papíry. Vývoj složitějších zařízení, jako beznosičové
elektroforézy, preparativní elektroforézy, dokonce i preparativní plynové
chromatografy schvalovalo vedení, protože se našlo dost přístrojových maniaků,
plných geniálních nápadů, kteří by zaměstnali celé dílny pro sebe.
Museli
jsme na koleně dělat nejen chemii, ale i laboratorní zařízení. U nás se
„vyvinuly“ a vyrobily rotační mlýny, rotační vakuové odparky, třepačky,
termostaty, regulátory a spínače (později triakové), z ručních vrtaček se
udělaly míchadlové motorky s regulací otáček, dosud nepřekonaná vibrační
míchadla, na kterých jsme dělali sodíkový prach, elektronické měřiče vakua a
samozřejmě, protože se všude hodně chromatografovalo, průtokové UV-detektory a
kompletní automatizované chromatografické vybavení včetně pumpiček, časového
přepínače frakcí a sběračů. Když jsem přijel v roce 1966 poprvé na Západ do
prestižního pracoviště v Göttingenu, bylo moje vybavení doma lepší než tamější;
za nic jsme se nemuseli stydět. Ta zařízení mimochodem pracují ještě dnes a mají
parametry v mnohém výhodnější než současné drahé komerční výrobky, protože při
jejich vývoji byli konzultováni ti, kteří je bezprostředně používali a přesně
věděli, co chtějí.

Foto: Archiv ÚOCHB AV ČR
V ústavu se
vedl čilý společenský život. Každý rok se pravidelně konaly pověstné estrády, v
nichž vystupovali někteří umělecky nadaní vědečtí pracovníci ve skečích a
parodiích na situace a poměry, které zde panovaly. Konala se při nich různá
hudební vystoupení.

Okupace Československa v srpnu 1968 znamenala velký přelom i v ÚOCHB. Ředitel
prof. Šorm patřil mezi představitele veřejného života, kteří okupaci jednoznačně
odsoudili. Jelikož od svého postoje nikdy neustoupil, byl donucen opustit jak
funkci předsedy ČSAV, tak ředitele ústavu, o jehož založení a fungování se
zasloužil. Mnozí významní vědci z ústavu odešli do exilu (např. Bořivoj Keil,
Josef Rudinger, Jiří Sicher).
Pozici ředitele převzal Šormův žák prof.
Vlastimil Herout, který se snažil uchovat kontinuitu vědecké práce v ústavu a
obhajoval i působení svého učitele. Musel však zápasit s nepřízní politických
orgánů, s nedostatkem finančních prostředků a potížemi například v přístrojovém
vybavení.
Personální strukturu ústavu výrazně poznamenal odchod skupiny
vědeckých pracovníků zabývajících se onkovirologií a biochemií nukleových
kyselin a proteinů do Ústavu molekulární genetiky ČSAV (původně Ústavu
experimentální biologie a genetiky ČSAV) v letech 1976–1977. Následovali tak
Josefa Římana, který se stal ředitelem ÚEBG již koncem roku 1974. Výrazný rys
vědecké činnosti ÚOCHB v období 1970–1977 odpovídal stoupajícímu významu
molekulární biologie. Jinak hlavní vědecké směry navazovaly na předchozí období,
i když získávaly třeba nové akcenty. Stojí za zmínku, že právě v polovině
sedmdesátých let naplno rozvinul výzkumy, které vedly později k nejvýznamnějším
úspěchům ústavu, prof. Antonín Holý.

Po několika dnech, když začalo být zřejmé, že se nebudou
konat ani stanné soudy ani politické procesy, nám trochu
otrnulo a začali jsme přemýšlet, co a jak. Ještě několik dní stál na hlavní
cestě v parku na Flemingově náměstí sovětský tank a mířil kanonem přímo na okna
mé laboratoře. Nebyl to zrovna nejpříjemnější pocit, ale dalo se na něj
zvyknout. Tank pak zmizel a přítomnost sovětských vojsk v okolí ústavu jsme už
nikdy nezaznamenali. Na prezidiu bylo samozřejmě hůře. Prof. Šorma v roce 1969
zbavili funkce, protože ho akademik Mstislav V. Keldyš požádal, aby veřejně
odsoudil invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československé republiky. Krátkou
dobu stál ještě v čele ústavu, ale i této funkce se musel vzdát a bylo velice
neblahé ho pozorovat, jak očividně scházel před očima. Nějakou dobu nebyl v
nejlepším zdravotním stavu a samozřejmě se mu už nedostávalo prominentní
lékařské péče v SANOPS. Nakonec bohužel na následky srdeční choroby zemřel.
Příliš brzy!

Foto: Archiv ÚOCHB AV ČR
Vlastimil
Herout (vlevo) nositelem Nobelovy ceny za chemii A. R. Toddem

Jediný
člověk, kterému mohl prof. Šorm při svém vyhnání s klidným srdcem ústav předat,
byl prof. Vlastimil Herout, tehdejší vedoucí
sektoru přírodních látek, velká osobnost, nejen fyzicky, ale chemik, který si
zaslouží daleko většího mezinárodního ocenění. Vždy za ústav „hrál“ a převedl ho
bez velkých ztrát přes nejtěžší období. Kromě prof. Šorma byl jediný, jemuž se
odjakživa a s respektem minulé doby říkalo „pane profesore“. Od klasické
organické analýzy přešel dr. Herout postupně k novým dělicím metodám,
chromatografii, a protože měl odjakživa zájem o rostliny, postupně
přesvědčil prof. Šorma o svém zájmu o přírodní látky.

Kapitola, které se nelze vyhnout, se dotýká
smrti. Předčasný odchod prof. Šorma, prof. Jiřího Sichera i prof.
Josefa Rudingera bohužel nebyla jediná úmrtí za dobu mého pobytu na ústavu. Na
přetřes se nutně dostává otázka: bylo něco nápadného v příčinách úmrtí našich
kolegů, něco, co by bylo možné dát do souvislosti s prací v chemickém ústavu?
Naše dlouholetá lékařka MUDr. Marie Seifertová dávala mimořádně vysokou
incidenci rakoviny (dnes přesněji nádorových onemocnění a leukémie) do
souvislosti s prací na určitých tématech. Nejsem o tom zcela přesvědčen.
Samo-zřejmě zmíněný prof. Jiří Sicher a prof. Josef Rudinger, dr. Karel
Poduška, dr. Jiří Novák, dr. Jiří Smrt, prof. Ivan Rychlík, dr. Juraj Farkaš,
dr. Václav Holeyšovský a dr. Magdalena Pánková nepochybně měli nádorová
onemocnění. Jiní bohužel zemřeli často neočekávaně a z obligátních příčin:
prof. František Šorm, dr. Zora Šormová, dr. Miroslav Svoboda, dr. Miroslav
Prystaš, dr. Karel Jošt, dr. Milan Beránek, dr. Karel Bláha. Incidence v obou
těchto skupinách určitě odpovídá statistickým údajům v celostátním měřítku, kde
jsou oběhové choroby a nádorová onemocnění přibližně stejně četné. Podle mých
vzpomínek přímo na pracovišti nepadl mrtev nikdo. Nenaplnilo se tedy tradované
rčení prof. Šorma, že „správný chemik má zemřít se zkumavkou v ruce“. Mnozí
skutečně pracovali až do posledního dechu, v laboratoři byli ještě den dva před
smrtí: dr. Zdeněk Arnold, dr. Jiří Smrt, dr. Juraj Farkaš, dr. Jiří Novák, dr.
Magdalena Pánková, dr. Karel Poduška. Smutný byl osud dr. Jošta i dr. Prystaše,
jejichž konec přišel pro nás všechny neočekávaně, stejně, či nad ještě více
smrt dr. Bláhy.

Vedle skupiny prof. Jana Škody v sektoru antimetabolitů
existovala ještěskupina proteosyntézy vedená prof. Ivanem
Rychlíkem. S ním pracovala dr. Jiřina Černá a aspirantem byl Jiří
Jonák. Jejich práce získala ohromný mezinárodní ohlas, téma bylo atraktivní jak
na Západě, tak i v silných týmech Sovětského svazu (světově proslulý profesor
Alexander Spirin) a jsem pevně přesvědčen, že hrubý a zbytečný administrativní
zásah, který jejich práci v sedmdesátých letech přerval, poškodil
československou vědu víc než padesátá léta.
Po publikování tripletového
genetického kódu v polovině sedmdesátých let R. Khoranou a spol. se soudilo, že
Rychlíkova skupina byla od tohoto objevu jen pověstný krůček – dostala se k
degenerovanému dubletovému kódu.

Roku 1977 se ředitelem ÚOCHB stal prof. Karel Šebesta. Na konci
sedmdesátých a v první polovině osmdesátých let se vedení ústavu s obtížemi
vyrovnávalo s kulminujícím problémem stárnutí pracovníků. Základní směry výzkumu
v tomto období určovala koncepce činnosti ústavu přijatá v roce 1977. Na počátku
roku 1983 byly za prioritní směry výzkumu označeny teoretická organická chemie a
fotochemie, syntéza a metabolismus analog složek nukleových kyselin, chemická
ekologie, problematika struktury bílkovin.

Foto: Archiv ÚOCHB, AV ČR
Karel
Šebesta, ředitel ÚOCHB v letech 1977–1986

Začátkem července 1986 nahradil dosavadního ředitele prof. Karel Martinek,
který do té doby působil na Lomonosovově univerzitě v Moskvě. Poprvé se v ÚOCHB
ujal nejvyšší funkce badatel mimo okruh zakladatelské generace ústavu. Prof.
Martinek převzal rovněž pozici vědeckého sekretáře ČSAV, což zlepšilo pozici
ústavu v rámci instituce. V listopadu 1989 se v ÚOCHB zformoval stávkový výbor a
Občanské fórum (na rozdíl od jiných pracovišť ČSAV, zejména společenskovědních),
avšak převratné změny ve vedení a ve struktuře ústavu nenastaly. I když členové
užšího vedení dali k dispozici své funkce, prof. Martinek pozici ředitele v
konkurzu obhájil. Období po listopadu 1989 kromě celkového nadšení ze změněných
poměrů charakterizují v oblasti vědy především mohutné úspory, které zasáhly i
ÚOCHB. Vedly mimo jiné k odložení dlouhodobě plánované dostavy areálu
ústavu.

Foto: Archiv MÚA AV ČR
Ředitel ÚOCHB v letech
1986–1994 Karel Martinek (vpravo) s tehdejším předsedou ČSAV Otto Wichterlem na
Valném shromáždění v r. 1990

Koncem osmdesátých let předal ústav
realizátorovi výrobní předpis na virostatikum DHPA, později známé jako Duvira
gel, které slouží pro zevní použití proti herpes. Byl to jeden z prvních
významných aplikačních výstupů prof. Holého, který bádal též nad dalšími
acyklickými analogy nukleotidů jako potenciálními virostatiky, což v pozdějších
letech vedlo k vývoji významných virostatik užívaných mj. v boji proti AIDS nebo
proti hepatitidě typu B.
Navzdory obtížím předával v roce 1994 dosavadní
ředitel svému nástupci pracoviště relativně stabilizované. Zainteresovaní si
ovšem uvědomovali, že nastoupené změny musí nejen pokračovat, ale skutečnou
budoucnost ústavu zajistí pouze jejich prohloubení. Pověřen byl člověk, který
měl v té době za sebou již mimořádně úspěšnou vědeckou kariéru a těšil se též
odpovídajícímu respektu v cizině i doma – prof. Holý, jenž jako ředitel působil
po dvě volební období do roku 2002.

www.praguebusinessphotographer.com
Antonín
Holý, ředitel ÚOCHB v letech 1994–2002

Pozice pracoviště se postupně
stabilizovala, k zásadnímu zlepšení finanční situace přispěly na sklonku
devadesátých let a v první polovině nového tisíciletí příjmy z úspěšných patentů
prof. Holého. V jeho éře je patrná koncentrace vědecké činnosti na několik
nejperspektivnějších směrů, přestože dobový trend ovlivněný především snahou
získat co největší část rozpočtu od „západních“ partnerů vedl spíše k tříštění
odborného profilu ústavu. Hlavní trendy bádání ve výzkumu shrnula ve zkratce
výroční zpráva za rok 1995. Šlo o „směr zaměřený na člověka, především do
medicinální chemie“, který se štěpil na dvě základní oblasti. Za prvé na
základní výzkum v organické syntéze směrovaný k vývoji virostatik proti AIDS a
jeho komplikacím, smrtelným herpetickým onemocněním novorozenců, komplikacím při
transplantaci tkání a při terapii leukémie, proti hepatitidě, lidskému papilomu
a dalším. Za druhé komplexní biochemický výzkum orientující se na molekulární
podstatu a terapii závažných onemocnění, jako jsou rakovina, retrovirové
infekce, hormonální poruchy apod. Druhá hlavní linie se koncentrovala na vztahy
mezi subjekty v živé přírodě, především na vývoj a chování hmyzu a jeho vztah k
hostitelské rostlině. Přetrvával také zájem o ovlivnění fyziologických
funkcí hospodářských zvířat, ryb apod.

V roce 2002 převzal funkci ředitele dr. Zdeněk Havlas, který pokračoval v
nastoupeném trendu. Zároveň provedl zásadní restrukturaci pracoviště, aby se
zvýšila jeho vědecká produktivita. Hlavní směry výzkumu přitom zůstaly více méně
zachovány, pouze se definitivně utlumily některé, málo perspektivní okruhy
bádání. Finančně ústav v jeho éře profitoval z peněz za patenty prof. Holého. I
když se pozornost musela věnovat i správě finančních prostředků, zahájily se
některé náročné projekty, a to především dostavba ústavního areálu.

Od roku 2012 stanul ve vedení pracoviště prof. Zdeněk Hostomský, který od
osmdesátých let 20. století působil na významných vědeckých a výzkumných
pracovištích v USA.

MARTIN FRANC,
Masarykův ústav a Archiv AV ČR, v. v.
i.

Ohlédnutí ZDEŇKA
HAVLASE, ředitele ÚOCHB AV ČR v letech 2002–2012

Foto: Stanislava Kyselová, Akademický
bulletin

Jaký máte vztah k tradicím Ústavu organické
chemie a biochemie?
Na tradice může být každý pracovník ústavu
hrdý. Uvědomoval jsem si to při každé návštěvě zahraničních hostů; jen ukázka
léků, které odsud vzešly, vzbuzovala údiv. Většina podobně zaměřených institucí
se chlubila jedním dvěma – my už jich máme na kontě pomalu dvě desítky. Od
založení ústavu zde pracovalo mnoho skvělých vědců světové pověsti. A nejen
vědců, abych byl spravedlivý: bez techniků, servisních a administrativních
pracovníků a dalších by naše bádání nebylo tak intenzivní a úspěšné. Od nástupu
jsem cítil hrdost na příslušnost k rodině ÚOCHB. Přeji si, aby zůstala i další
generaci, která má v současnosti k pracovišti trochu neosobní vztah. Doufám, že
se obecné klima ve státě trochu zlepší.

Jak hodnotíte své více než desetileté působení ve funkci ředitele
ÚOCHB?
Nechci být neskromný, ale doufám, že bylo úspěšné.
Rozhodně si však nemohu připisovat všechny zásluhy. Na úspěších se podílel celý
ústav včetně kontrolních a poradních orgánů, jakými jsou Dozorčí rada, Rada
ústavu či mezinárodní poradní sbor. Vzájemný vztah nebyl vždy idylický, ostatně
tomu tak být ani nemůže – každý máme své názory a představy jak prospět; i když
někdo musí nakonec rozhodnout. Asi nejdůležitější a v kvalitě vědecké práce
nejmarkantnější byla změna struktury ústavu. Zděděné rozdělení pracoviště podle
chemických oborů jsme přeměnili na týmové dělení. O vlastní tým na ústavu
soutěžilo více než padesát výborných vědeckých osobností v mezinárodní soutěži.
Jelikož uspěli jen nejlepší, brzy se to projevilo na kvalitě. Díky dobré
ekonomické situaci ústavu dostaly všechny týmy do vínku i dostatek prostředků na
vybavení a pracovníky. Druhou největší oblast rozvoje představovala kompletní
rekonstrukce areálu ústavu. Za svého působení jsem stihl rekonstrukci pracoviště
biochemie a přípravu – včetně výběrového řízení a podepsání smluv – dostavby a
rekonstrukce ostatních částí ústavu. V současnosti je již nová budova pro
organickou chemii před dokončením, stejně jako jedna část rekonstrukce nejstarší
budovy. Přestože budovy nebyly v dobrém stavu, bez prostředků z licencí by se
opravy nerealizovaly, protože stát by nám je nezaplatil. Zmíním ještě jednu
aktivitu, která poněkud odlišuje náš ústav od ostatních pracovišť Akademie věd.
Vzhledem k časově omezeným licenčním úspěchům ústavu nesmíme tuto činnost
zanedbat ani v budoucnu; navíc vyznáváme filozofii, že poznání má obohatit nejen
literaturu, ale také prospět společnosti. Založili jsme proto dceřinou
společnost IOCB-TTO zaměřenou na komercionalizaci duševního vlastnictví ústavu.
Jsem přesvědčen, že se tento krok v budoucnu vyplatí a zpětně pomůže rozvoji
vědeckého bádání. Ve výčtu dalších aktivit bych ale mohl pokračovat dále (viz
například pravidelné měsíční návštěvy vynikajících světových vědců v
ústavu).

Foto: Martin Hoskovec, ÚOCHB AV ČR
Průběh
stavby nové budovy ÚOCHB

Na které osobnosti nejvíce vzpomínáte?
Vzhledem
ke svému věku jsem nepoznal skvělou generaci vědců, které do ústavu přivedl
prof. František Šorm. V době mého nástupu zde působilo již jen několik z nich.
Měl jsem je ve velké úctě, jejich znalosti a myšlení mě fascinovaly. Zmínil bych
například peptidáře Karla Bláhu a Milana Zaorala (osobně si ovšem do noty
nepadli), nestora heterocyklické chemie Jiřího Guta, steroidáře Václava Černého,
syntetického chemika Zdeňka Arnolda či chemika složek nukleových kyselin Jiřího
Farkaše. U toho jsem pobýval v laboratoři, i když jsem měl zaměření odlišné.
Především bych ale zmínil prof. Antonína Holého. Měl jsem štěstí, že jsem po
nástupu do ústavu pracoval v laboratoři naproti té jeho. Brzy jsme se seznámili
a nakonec se z nás stali přátelé. Tonda byl nejen skvělý chemik, ale udivoval i
dalšími znalostmi. Měl vynikající jazykové vlohy, angličtinu a němčinu ovládal
bravurně. Byl také zasvěceným znalcem hudby, i když sám na nic nehrál. Doma
amatérsky truhlařil; některé kousky jeho nábytku jsem viděl a nebyly vůbec
špatné; jistě výborný způsob relaxace. Ne všichni však rozeznali jeho velikost v
době, kdy se rodily zásadní antivirové látky. Jeho metodu syntézy tisíců
derivátů látek pro hledání optimální biologické aktivity označovali někteří
vědci poněkud hanlivě. Nakonec se ale ukázalo, že pravda je na jeho straně.
Holt, nikdo nejsme doma prorokem.

Jakou máte vizi do budoucna?
Co se týče rozvoje
ústavu, je potřeba především hledat vedoucí vědecké osobnosti. Můžou to být i
naši odchovanci, jenže se jich tolik vynikajících nerodí. Je tak třeba hledat
také v zahraničí. Získat je pro ústav, nabídnout odpovídající podmínky a udržet
je (sám jsem musel trumfnout Univerzitu v Bonnu, když chtěla přetáhnout Detlefa
Schrödra). Vědecká orientace se v současnosti soustředí na vědecké cíle
jednotlivých vedoucích týmů, v čemž je kus dynamiky rozvoje. Doufám, že
přijdou nejen skvělí vedoucí týmů, ale i tací, jejichž vědecké zaměření je
progresivní, jdoucí daleko za hranici současného poznání. Je v tom riziko, ale
náš ústav si drobet rizika dovolit může.
Má vize je spojená s mým současným
vědeckým projektem, který mě naplňuje – tedy přispět k výraznému navýšení
účinnosti solárních článků (což je i úkol chemie). n

VLASTA MÁDLOVÁ,
Masarykův ústav a Archiv AV ČR, v. v.
i.

ZDENĚK hostomský,
současný ředitel ÚOCHB AV ČR

Foto: Stanislava Kyselová, Akademický
bulletin

Proč jste se chtěl stát ředitelem jednoho z
nejúspěšnějších pracovišť AV ČR?
Asi rok a půl poté, co jsem
ukončil dlouholeté působení ve farmaceutickém výzkumu v Jižní Kalifornii a
věnoval se spíše relaxaci, jsem byl z několika stran osloven kvůli novým
příležitostem pro vědecký výzkum, které se v Česku nabízejí v souvislosti s
velkými evropskými projekty a kde by mohl být zájem o mé zahraniční zkušenosti.
Zaujalo mě to, a jelikož mi Ústav organické chemie a biochemie AV ČR ze všech
těchto příležitostí připadal jako nejpodnětnější, přihlásil jsem se do konkursu.

Jaký máte vztah k tradicím Ústavu organické chemie a biochemie
AV ČR?
Ústav byl při svém založení postaven na v té době nikoli
zcela samozřejmé koncepci propojení chemického a biologického pohledu na
zkoumání důležitých otázek živé přírody. A právě pomezí chemie a biologie mi
doposud připadá jako nejproduktivnější oblast, z níž vzešly a pořád vznikají
zásadní objevy moderního vědeckého poznání s dramatickým dopadem na porozumění
lidským onemocněním a jejich léčbu. Podotýkám, že jsem tak trochu i pamětník.
Začátkem osmdesátých let jsem coby mladý aspirant v Ústavu molekulární genetiky
ČSAV, který tehdy rovněž sídlil v impozantní budově na Flemingově náměstí v
Dejvicích, vnímal ÚOCHB celkem zblízka a s několika jeho pracovníky dokonce
úspěšně spolupracoval, a to především v oblasti nukleotidové chemie a tehdy se
rodícího oboru genového inženýrství.

Foto: Stanislava Kyselová, Akademický
bulletin
Ústav organické chemie a biochemie AV ČR uspořádal k 60.
výročí svého založení v Národním technickém muzeu v Praze výstavu Věda kontra
viry. Důležité momenty z historie ústavu od jeho založení v roce 1953 až po
současnost se představují prostřednictvím jedinečného exponátu. Neopakovatelné
fotografie (často amatérské záběry) vytvářejí příběh, který přibližuje osoby
významné nejen pro vědecký směr ÚOCHB, ale především život v ústavu, práci
zaměstnanců i mimopracovního „ducha“ podporujícího tvůrčí prostředí. Výstavu
připravili výtvarník Jáchym Šerých a kolektiv autorů ÚOCHB a Masarykova ústavu a
Archivu AV ČR. Tematicky doplňuje stálou expozici Chemie kolem nás.

Foto: Stanislava Kyselová, Akademický
bulletin

Jak byste zhodnotil své dosavadní působení ve funkci
ředitele?
ÚOCHB mi od začátku připadal jako jedinečné místo,
kde vysoce kvalitní základní výzkum může organicky koexistovat se snahami o
praktické a komerčně podnětné aplikace. Prosadil jsem založení skupin cíleného
výzkumu, které takové příležitosti systematicky prozkoumávají, a to nikoli na
úkor základního výzkumu, ale jako jeho přirozené prodloužení a završení.

Rovněž mne těší, že jsme vypsali již dva cykly kompetitivních mezinárodních
konkurzů na místa vedoucích juniorských skupin. Mít stále otevřené možnosti pro
příchod nadaných cílevědomých lidí s originálními nápady vidím jako mimořádnou
příležitost pro dynamický vývoj ústavu.

Jaká je vaše vize do budoucnosti?
Bezpochyby
ambiciózní: ÚOCHB jako moderní evropská instituce světového renomé, které
dominují výrazné a mezinárodně uznávané vědecké osobnosti, sídlící v nově
rekonstruovaném areálu s vynikajícím vybavením a s jedinečným mezioborovým a
intelektuálně stimulujícím prostředím na pomezí chemie a biologie. Instituce s
důležitým základním výzkumem, jež rozpoznává a využívá příležitosti pro
praktické aplikace s pozitivním dopadem na zdraví a kvalitu lidského života.
Place to be, place to be associated with nebo tak nějak.

VLASTA MÁDLOVÁ,
Masarykův ústav a Archiv AV ČR, v. v. i.

Příloha vznikla ve
spolupráci s Masarykovým ústavem a Archivem AV ČR, v. v. i. –
PDF VERZE

19.11.2013

Vytisknout
Poslat
emailem Zpět
Nahoru

Vyhledávání

Vyhledávání Vyhledávání

Realizace: Odbor informačních technologií SSČ AV ČR, v.v.i.,
Technický správce: [email-masked]